![לא לדחות לא לדחות](https://vlu.co.il/articles_new/10939_tumb_750Xauto.webp)
הסודות העתיקים שיאפשרו לנו לנהל את הזמן ביעילות מקסימלית
אנחנו חיים עם הסחות דעת מפה ועד להודעה חדשה, ורשימת משימות שרק הולכת ומתארכת. אז איך לומדים לנהל זמן ביעילות? מסתבר כי הביטוי "ניהול זמן" הוא טעות אחת גדולה. איננו יכולים לנהל את הזמן - הוא זורם בקצב קבוע. הדבר היחיד שאנחנו יכולים לנהל הוא את עצמנו
- דרור יהב
-
אא
בשנת 1918, צ'ארלס שוואב, נשיא חברת פלדה גדולה באמריקה, היה מתוסכל מחוסר היעילות בחברתו. הוא פנה ליועץ וביקש ממנו: "תראה לי איך להספיק יותר דברים".
היועץ ביקש 15 דקות עם כל סמנכ"ל ונתן להם משימה פשוטה: בסוף כל יום עבודה, לרשום את שש המשימות החשובות ביותר למחרת. למחרת בבוקר, להתחיל עם המשימה החשובה ביותר ולהמשיך לפי סדר החשיבות. כל משימה שלא הושלמה, תועבר לרשימה של היום הבא.
שוואב והמנהלים שתחתיו ניסו את השיטה במשך שלושה חודשים, והופתעו מהתוצאות. היעילות והפרודוקטיביות בחברה עלו באופן דרמטי.
לאחר שלושה חודשים, שוואב היה כל כך מרוצה מההתקדמות שהחברה שלו עשתה, שהוא קרא ללי למשרדו וכתב לו צ'ק על סך 25,000 דולר (שווה ערך לכ-400,000 דולר כיום) עבור העצה.
הבקשה של שוואב: "תראה לי איך להספיק יותר דברים", היא שאיפה של כל אחד כמעט. כולנו רוצים להספיק יותר - הרבה יותר. לכן ספרים וסדנאות לניהול זמן הפכו לכל כך פופולריים.
אלא שכולנו יודעים שליעילות גם יש מחיר.
אוליבר ברקמן, מחבר רב המכר "4,000 שבועות", ניסה בעצמו כמעט כל שיטת פרודוקטיביות שאתם יכולים לחשוב עליה – עד שהבין לבסוף שמדובר בקרב אבוד מראש. בספרו הוא מסביר למה אין באמת טעם לנסות לשלוט בזמן, ומה כן אפשר לעשות כדי לחיות חיים טובים ופרודוקטיביים יותר. תוחלת החיים הממוצעת בעולם המערבי עומדת על כ-80 שנים, כלומר קצת יותר מ-4,000 שבועות. זה הכול.
עם הסחות דעת מפה ועד להודעה חדשה, ורשימת משימות שרק הולכת ומתארכת, הביטוי "ניהול זמן" הוא טעות אחת גדולה. איננו יכולים לנהל את הזמן - הוא זורם בקצב קבוע, 60 שניות בדקה, 60 דקות בשעה. הדבר היחיד שאנחנו יכולים לנהל הוא את עצמנו.
הכוח שלנו לקבוע את הזמן
מה יש למסורת שלנו, העם העתיק בעולם, ללמד אותנו על הזמן? ועד כמה היא רלוונטית לעידן המודרני? היהדות רואה בזמן לא משאב שצריך לנצל, אלא מסגרת להגשמה עצמית וערכית. השאלה הגדולה היא לא "כיצד אנצל כל רגע?", אלא "כיצד אמלא כל רגע במשמעות?". וזה הבדל גדול.
אולי זואת הסיבה שהמצווה הראשונה בתורה לא עוסקת בבריאת העולם או ביציאת מצרים, אלא דווקא בזמן: "החודש הזה לכם ראש חודשים" (שמות י"ב, ב). המצווה הזו, שידועה בתור "קידוש החודש", נתנה לעם ישראל את הכוח ואת האחריות לקבוע את לוח השנה.
למה דווקא זו המצווה הראשונה? אולי כדי ללמד שהשליטה בזמן היא הבסיס לחירות אמיתית. ביציאת מצרים, עם ישראל לא רק השתחרר משעבוד פיזי, אלא גם קיבל את היכולת לנהל את זמנו. זה מה שהופך בן אדם לבן חורין.
רבי יהודה הלוי, משורר ופילוסוף יהודי מהמאה ה-12, כתב: "עבדי הזמן עבדי עבדים הם, עבד ה' הוא לבדו חופשי". השורות הללו מבטאות תובנה עמוקה: מי שמשועבד לזמן - לדד-ליינים, ללחץ החברתי, לציפיות של אחרים - הוא למעשה עבד. מי שמקדיש את זמנו למטרה נעלה, לערכים ולמשמעות, הוא היחיד שבאמת חופשי.
מעגלי הזמן: מבנה הולך ומתרחב
היהדות מציעה מבנה מעניין לתפיסת הזמן, שמורכב ממעגלים הולכים ומתרחבים:
- היום: מתחיל בערב ומסתיים בערב שלמחרת, "ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד".
- השבוע: מסתיים בשבת, יום המנוחה והתחדשות.
- החודש: נקבע על פי מחזור הירח.
- השנה: מעגל החגים והמועדים.
- מחזור השמיטה: כל שבע שנים.
- היובל: כל 50 שנה.
המבנה הזה מאפשר לנו לראות את הזמן בפרספקטיבות שונות, באופן מקביל למודלים מודרניים של תכנון אסטרטגי: מהטקטי והיומיומי ועד לחזון האסטרטגי הארוך טווח.
בעידן של טשטוש גבולות בין עבודה לפנאי, בין מקוון למנותק, אולי הגיע הזמן לאמץ גישה מאוזנת יותר. גישה המכבדת את הצורך ביעילות, אך גם מכירה בערכם של רגעי שקט, התבוננות ומשמעות.
אולי התרומה המשמעותית ביותר של היהדות לתפיסת הזמן היא רעיון השבת. השבת היא לא רק יום מנוחה, היא תפיסת עולם שאומרת: יש זמן לעבוד, ויש זמן להפסיק. להתנתק. להיות. זה לא על דת, זה על איזון. השבת שלנו מציעה תובנה מהפכנית בנוגע לניהול זמן: במקום לדחוף קדימה ללא הפסקה, היהדות מצווה על יום מנוחה שבועי. היא נותנת לנו הזדמנות להתבונן פנימה, להתחבר למשפחה ולקהילה, להעריך מחדש את סדרי העדיפויות שלנו.
במקום לנסות לעבוד 24/7, מה אם ניקח את הרעיון הזה ונחיל אותו על החיים שלנו? גם אם אתם לא דתיים, אמצו את השבת כזמן קבוע להתנתקות. יש לכם יום בשבוע (או אפילו חצי יום) שבו אתם מתנתקים לחלוטין. בלי טלפון, בלי מחשב, בלי "רק לבדוק מייל". פשוט להיות עם עצמנו, עם המשפחה, עם החיים.
הקושי לפעול מבפנים
יש משהו מעניין בדת ובמסורת שאנחנו יכולים ללמוד ממנו, גם אם אנחנו לא דתיים: הכוח של מסגרת חיצונית.
חשבו על זה ככה: שמעתי פעם מישהו אומר שהוא מצליח בקלות להימנע מלאכול חלבי אחרי בשרי, כי זה חוק ברור בכשרות. אבל הוא הוסיף בחיוך: "חבל שהתורה לא אמרה לא לאכול עוגות שוקולד, כי אז הייתי מצליח לרדת חמישה קילו בקלות..."
זה נשמע מצחיק, אבל יש פה תובנה עמוקה: לפעמים אנחנו צריכים כוח חיצוני שיקבע עבורנו את סדרי העדיפויות. זה הכוח של המסורת, של החוקים, של המסגרת.
אז איך זה קשור לניהול זמן? אולי אנחנו צריכים ליצור לעצמנו "חוקים" ברורים לגבי הזמן שלנו. לא סתם המלצות או טיפים, אלא ממש חוקים. למשל:
- "אסור" לבדוק מיילים אחרי השעה 8 בערב.
- יום ראשון בערב הוא זמן משפחה - נקודה.
- חצי שעה ראשונה של היום מוקדשת לקריאה/מדיטציה/ספורט - בלי יוצא מן הכלל.
כשאנחנו מגדירים לעצמנו חוקים ברורים כאלה, אנחנו מורידים את העומס של קבלת ההחלטות. זה כבר לא "האם אני צריך…", אלא פשוט "ככה זה".
כמובן, זה לא אומר שאנחנו צריכים להיות נוקשים או להפוך את החיים שלנו למערכת חוקים מגבילה. אבל אולי, בעולם שבו יש יותר מדי אפשרויות ויותר מדי החלטות, קצת מסגרת יכולה לעזור לנו להתמקד במה שבאמת חשוב.
"אל תאמר לכשאפנה אשנה": התמודדות עם דחיינות
המשנה אומרת "עשה תורתך קבע". בעברית של 2024: תקבעו זמנים למה שחשוב. אבל - וזה אבל גדול - לא בשביל להיות יותר יעילים, אלא בשביל להבטיח שמה שבאמת חשוב לנו לא נדחק הצידה על ידי ה"דחוף".
זה יכול להיות זמן משפחה, זמן ללמידה, או אפילו זמן לשבת ולבהות בקיר (כן, גם לזה יש ערך). העיקר הוא לא לתת לחיים "לקרות" לנו, אלא לקחת שליטה על מה שבאמת חשוב. לפעמים, הדבר הכי פרודוקטיבי שאתם יכולים לעשות הוא... כלום. לתת למוח לנוח, לרעיונות לצוף, לחיים פשוט לקרות. זה לא בזבוז, זה השקעה.
ועוד דבר. הלל הזקן הזהיר: "אל תאמר לכשאפנה אשנה, שמא לא תפנה". במילים אחרות: אל תדחו את מה שחשוב. כי יום אחד תתעוררו ותגלו שהחיים עברו לכם מול העיניים. זה לא אומר שצריך לעשות הכל עכשיו. זה רק אומר שצריך להתחיל. עכשיו. היום. גם אם זה בקטן, גם אם זה לא מושלם. כי החיים קורים בהווה, לא בעתיד הרחוק והמעורפל. זה לא "הכל או כלום".
אז הנה לכם עוד טיפ קטן: אמצו את שיטת "שתי הדקות". אם משימה לוקחת פחות משתי דקות, עשו אותה מיד במקום לדחות אותה. זה יפחית עומס מנטלי ויגביר את הפרודוקטיביות שלכם.
"בין השמשות": ניצול זמני מעבר
ביהדות, "בין השמשות" הוא הזמן שבין היום ללילה (ליתר דיוק, בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים) - תקופת מעבר ייחודית שאינה יום ואינה לילה. אנחנו מוקפים ב"בין השמשות" משלנו: הזמן בין פגישות, הנסיעה למשרד, הרגעים שבהם נכנסים הביתה, הדקות שלפני השינה. במקום לראות בהם "זמן מת", היהדות מלמדת אותנו לראות בהם הזדמנויות ל"חשבון נפש", כלומר זמן למחשבה על מה שהיה היום:
- התבוננות: זמני מעבר להרהור ומחשבה. מה למדתם היום? מה אתם מצפים מחר? פרקטיקה יפה היא לומר מעשה טובה אחד שעשיתי היום, ודבר לא טוב שעליו אני מצטער.
- למידה: זמני מעבר יכולים להיות זמן מצוין ללמידה קצרה כמו פודקאסט בדרך לעבודה או קריאת מאמר בהמתנה לפגישה. ומצד שני, לפעמים מותר גם סתם לחשוב ולבהות…
- חיבור: נצלו את הזמן לשיחה קצרה עם חבר או בן משפחה.
בסופו של דבר, החיים הם לא פרויקט שצריך לנהל. הם משהו שצריך לחיות. ניהול זמן הוא כלי, לא מטרה. המטרה היא לחיות חיים מלאים, משמעותיים, מספקים. בפעם הבאה שאתם מרגישים שהזמן בורח לכם, תעצרו לרגע. קחו נשימה עמוקה. ותשאלו את עצמכם: "מה באמת חשוב לי? מה ייתן משמעות לרגע הזה, ליום הזה, לחיים שלי?".
כי בסופו של יום, השאלה האמיתית היא לא כמה הספקנו, אלא איך חיינו. לא כמה עשינו, אלא מה עשינו. ואולי, רק אולי, התשובה לחיים מאושרים יותר לא נמצאת בעוד אפליקציית ניהול זמן, אלא בלהיות נוכחים, מחוברים, ומשמעותיים בכל רגע שיש לנו.